TREI CULORI - ALBASTRU
Traducerea și adaptarea: Mihai-Liviu Deldegan
Vizionare plăcută !
Vino, Anne !
Hai, urcă.
Vă simțiți în stare să vorbiți?
În timpul.... Erați conștientă?
Am penibila sarcină...
Știți...
...soțul dvs...
și-a pierdut viața în accident.
Nu, nu ați fost conștientă tot timpul.
Anne...?
Da, fiica dvs de asemenea.
E cineva? Cine a făcut asta?
Domnul Leroy?
Vă rog să apelați pe șeful de serviciu pentru că cineva a spart un geam pe holul primului etaj.
Puteți să veniți după aceea imediat?
O să arunc o privire prin grădină.
Nu pot. Nu sunt în stare.
Eu am spart geamul de pe hol.
Nu e nimic grav.
Scuzați-mă.
O să punem altul.
- Scuzați-mă. - Nu e nimic grav.
- Astăzi este? - În după-amiaza asta. La orele 17.
Este ceva ce pot face pentru dvs?
Bine.
Ne-am reunit astăzi aici să omagiem memoria unui bărbat
și a unui compozitor pe care lumea întreagă
îl recunoaște ca pe unul dintre cei mai mari.
Nimeni nu poate accepta că el este absent.
Și ne gândim de asemenea la fiica sa de 5 ani
care l-a însoțit în moarte.
Patrice.
Milioane de oameni, bărbați și femei
au așteptat această muzică pe care ai compus-o
pentru sărbătoarea Europei,
pe care sperăm cu toții că o vom putea celebra în curând...
Bună ziua.
Bună ziua...
- Știu că nu aveți chef să mă vedeți... - Da.
- Mă lăsați să intru? - Nu.
Julie.
- Nu este vorba de un interviu. - Atunci ce e?
Sunt pe cale să scriu un articol despre soțul dvs.
- Dar este un lucru pe care nu-l știu. - Ce?
Este în legătură cu concertul pentru unificarea Europei.
- Nu există. - V-ați schimbat...
- Înainte nu erați atât de dezagreabilă. - Nu sunteți la curent?
Am avut un accident de mașină, mi-am pierdut fiica și soțul.
Julie! E adevărat că dvs scriați muzica soțului dvs?
- Bună ziua doamnă. - Buna ziua.
Bună ziua.
Bernard!
Bună ziua, doamnă.
- Ai făcut ce ți-am cerut? - Da.
- Ai eliberat camera albastră? - Complet.
Doamnă...
Toți cei de aici suntem foarte pătrunși.
Marie.
Marie?
De ce plângi?
Pentru că dvs nu plângeți.
Mă gândesc la ei.
Îmi amintesc de tot.
Cum să uiți?
Buna ziua dle. Vă rog să intrați.
Doriți ceva de băut?
Nu, mulțumesc.
- Nu-i acasă pentru moment. - O să revin.
Nimeni nu trebuie să știe. Niciodată.
Înainte de toate, veți plăti mamei mele șederea în azil până la sfârșitul vieții.
Veți asigura zilele bătrâneții Mariei
și a grădinarului.
Veți vinde totalitatea bunurilor
și toți acești bani vor rămâne într-un singur cont.
- 27-0641-196? - Da.
Pot să vă întreb de ce?
Nu.
Vă rog să mă scuzați.
- Și-atunci dvs ce vă rămâne? - Propriul meu cont.
Încă n-am început.
- Am pus-o deoparte în ziua în care am plecat.
Da.
A uite-o!
- Și-apoi m-am gândit că e mai bine să aștept până vă decideți. - Ați făcut bine.
Sunt multe corecturi.
Nu mai multe decât de obicei.
E foarte frumos.
Îmi place mult corul ăsta.
Da...
- Alo? - Sunt Julie.
Mă iubiți?
- Da. - De mult?
De când am început să lucrez cu Patrice.
Vă gândiți la mine? Vă lipsesc?
Da.
Veniți aici, dacă doriți.
- Acum? - Da. Acum, imediat.
Sunteți sigură?
Da.
Olivier?
- Am căzut și m-am udat tot. - Dezbracă-te!
Și restul.
Au luat totul.
A rămas numai salteaua.
E foarte bine ce ați făcut pentru mine.
Vedeți, sunt o femeie ca oricare alta.
Transpir, tușesc,
am carii...
N-o să vă lipsesc. Pe bune! O să vă dați seama de asta.
Nu uitați să trântiți ușa la plecare.
Julie!
Doresc să nu fie copii în imobil.
Permiteți-mi o întrebare. M-ar ajuta ca să vă pot da un sfat.
- Ce ocupație aveți? - Niciuna.
- Vreau să spun, ce faceți în viață? - Nimic.
- Absolut nimic? - Absolut nimic.
Cred că am apartamentul pe care-l căutați.
Dar va trebui să mai așteptați, e în șantier, încă. O să mai dureze ceva.
Nu se poate locui acolo așa cum e?
Ba da. Mai este de zugrăvit și-apoi de schimbat mocheta.
- Aș vrea să-l văd imediat. E posibil? - Da.
- Cum vă numiți? - Julie de Courcy, cu Y.
Scuzați-mă, Julie Vignons. Îmi reiau numele de fată.
- O cafea și o înghețată? - Ca de obicei.
O să platești, nenorocitule!
E cineva?
E cineva acolo?
Îmi cer scuze pentru zgomot, aproape c-am terminat.
N-am auzit nimic.
Permiteți?
S-ar părea că ați rămas afară săptămâna trecută.
Da, soțul dvs mi-a dat o pătură. Mi-am petrecut noaptea pe casa scării.
Aș dori să vă cer să-mi semnați asta.
- Ce este? - Toată lumea a semnat deja.
Nu dorim astfel de femei care se dau la bărbați, în imobilul nostru.
Tânăra de sub dvs.
Sunt dezolată dar nu vreau să semnez.
Dar e o târfă.
Nu mă privește.
Sunteți în plină formă.
Fizic vorbind, totul e bine.
Aveți un moral foarte bun.
- Da? - Bună ziua, sunt Antoine.
A, da. E pentru dvs.
- Alo? - Bună ziua. Mă numesc Antoine.
- Nu mă cunoașteți. - Nu, nu vă cunosc. Scuzați-mă!
Cine e?
E un băiat care vă caută de mult timp. Am acceptat să vă sune aici.
E-n ordine... Alo?
- Trebuie să ne întâlnim. E important. - Nimic nu e important.
- E în legătură cu un obiect. - Ce obiect?
Un lănțișor. Un lănțișor cu o cruce.
L-am uitat.
L-am găsit la câțiva metri de mașină.
Nu-l pot păstra. Ar fi un furt.
Dacă vreți să mă întrebați ceva...
- Am ajuns la mașină imediat după... - Nu!
Scuzați-mă...
V-am căutat pentru lănțișor, dar...
Și pentru că am vrut să vă întreb ceva.
Da?
Când am deschis ușa...
soțul dumneavoastră mai era în viață...
A spus...
Nu înțeleg...
A spus:
Încearcă să mai tușești acum!
Era o glumă pe care a spus-o soțul meu.
E vorba de o femeie care tușește întruna, fără să se poată opri. Se duce la doctor.
El o consultă și îi dă o pastilă. Ea o înghite.
Apoi femeia întreabă: Ce era?
Doctorul spune: Cel mai puternic laxativ.
Un laxativ pentru tuse?
Doctorul răspunde: Da. Încearcă să mai tușești acum!
Ne-a făcut să râdem...
În momentul următor mașina s-a răsturnat.
Soțului meu îi plăcea să spună poanta cu orice ocazie.
Vi-l înapoiez.
E al dvs.
Sunteți bolnav?
Vă e bine?
- Trebuie tot timpul să păziți ceva. - Ce-ați spus?
Mulțumesc.
- Pentru ce? - Rămân.
Ca să mă poată expulza, era nevoie de semnăturile tuturor locatarilor.
Deci rămân...
E mișto aici.
Când eram mică, aveam o lampă exact ca asta.
Mă așezam dedesubt și întindeam mâna.
În rest, trebuia să sar destul de sus și să o ating.
E o întâmplare veche, uitasem de ea.
Unde ai găsit-o?
Nu, n-am găsit-o...
E o amintire?
Locuiești singură?
Da...
Eu m-aș plictisi fără cineva.
Probabil ți s-a întâmplat ceva.
Nu ești genul care să înșele sau să părăsească.
Scuză-mă, vorbesc prea mult.
Bietul om.
- Cine? - Ieri noapte când m-am întors, dormea.
A plecat și și-a uitat flautul.
Julie?
O cafea pentru mine.
V-am căutat.
- Și? - Și v-am găsit.
- Nimeni nu știe unde locuiesc. - Nimeni.
Am pierdut câteva luni. Apoi totul a fost foarte simplu. O întâmplare.
Fiica menajerei mele v-a văzut în cartier.
De trei zile vin aici.
- Mă spionați? - Nu.
Mi-ați lipsit.
Ați fugit?
De mine ați fugit?
Recunoașteți ce cântă?
- Aș spune că... - Da.
V-am văzut.
Îmi va fi de-ajuns, pentru moment.
Voi încerca.
De unde cunoașteți această muzică?
Inventez tot felul de lucruri. Îmi place să cânt.
Vin imediat.
- Nu sunteți mulțumită de apartament? - Dimpotrivă, îmi doresc încă unul la fel.
Se poate aranja, dar va dura o vreme.
- Cât? - Două sau trei luni.
V-ați tăiat când v-ați ras.
M-a zgâriat pisica.
Mamă?
Marie-France.
Sunt eu.
- Julie. - A, Julie.
Vino lângă mine.
Mi-au spus că ai murit.
Arăți bine.
Atât de tânără... foarte tânără.
Întotdeauna ai arătat mai tânără, acum pari de 30 de ani.
- Când eram micuțe... - Nu sunt sora ta, mamă, sunt fiica ta.
- Am 33 de ani. - Știu, știu...
Glumesc.
Eu o duc foarte bine. Am de toate aici, am televizorul...
Văd lumea întreagă...
- Te uiți și tu? - Nu.
Ai putea să-mi povestești ceva despre soțul tău sau despre casa ta...
...sau despre copiii tăi...
...sau poate despre tine.
Mamă.
Soțul și fiica mea au murit.
Nu mai am casă.
Da, mi s-a spus.
Cum știi și tu... eram fericită.
Iubeam și eram iubită.
Mamă, mă asculți?
Te ascult, Marie-France.
Acum am înțeles că nu mai fac decât un singur lucru.
Nimic.
Nu mai am proprietăți, amintiri, prieteni, dragoste, atașamente...
Toate sunt niște capcane.
Ai bani, copila mea? Din ce trăiești?
- Am ceea ce-mi trebuie. - E important. Nu se poate renunța la tot.
- Mamă? - Da.
Îmi era teamă de șoareci când eram mică?
Nu-ți era teamă.
Julie se temea.
Acum mi-e teamă.
Mulțumesc, domnule.
- Ia te uite... Mă bucur să vă văd, intrați! - Aș vrea să vă cer un serviciu.
- Soția mea nu-i acasă. Vă rog, intrați. - Puteți să-mi împrumutați pisica?
- Pardon? - Pisica dvs.
Am nevoie de o pisică pentru două-trei zile.
Nu-i castrată. Poate fi agresivă.
Nu cred că vă place.
- Ce faci aici? - Eram în autobuz.
Te-am văzut alergând în așa fel ca și cum ți s-ar fi întâmplat ceva.
Plângi?
Nu, e apă.
- Nu porți chiloți? - Niciodată.
Am împrumutat pisica vecinului ca să omor niște șoareci.
Au făcut pui.
E normal, Julie. Ți-e frică să te întorci acolo?
Dă-mi cheia, mă duc să curăț.
Te aștept la mine.
Sunt Lucille. Julie, vreau să-ți cer ceva.
- Ia un taxi. Plătesc eu. - Acum? E în toiul nopții...
E doar 23.30. Ai nevoie de 25 de minute ca să ajungi. E important.
- Nu... nu pot. - Te implor. Nu te-am rugat niciodată nimic.
Te rog, vino!
- Unde? - Cita de Midi nr. 3. Lângă Pigalle.
Prima ușă pe stânga. E un interfon. Suni și spui că mă cauți pe mine.
Vii?
- Da? - O caut pe Lucille.
Da, bine.
Ai venit?
Da.
Îți cer iertare.
Iartă-mă.
- Nu ești supărată? - Nu.
Lucille. Noi urmăm peste 5 minute. Îmi faci încălzirea?
După ce m-am schimbat, am venit aici să beau ceva.
M-am uitat la public, absolut din întâmplare.
Chiar în mijloc... în primul rând...
...era tatăl meu.
Avea aerul obosit...
...și puțin somnolent.
Dar cu ochii ațintiți la fundul fetei de pe scenă.
I-am cerut javrei de la intrare să-l scoată afară, dar n-a vrut.
Mi-a spus că dacă a plătit, are dreptul să privească. Îți dai seama?
Nu știam pe cine pot să contez.
Eram complet disperată. Nu știam cui să-i vorbesc.
- Te-am sunat... - Și tatăl tău?
Acum zece minute...
...s-a uitat la ceas și s-a ridicat.
Mi-am amintit că la 23.45 e ultimul tren spre Montpellier.
Lucille... De ce faci asta?
Pentru că îmi place.
De fapt, cred că place la toată lumea.
- Julie... Mi-ai salvat viața. - N-am făcut nimic.
- Ba da, ai venit. Te-am rugat să vii și ai venit. - Nu.
Julie...
Tu ești acolo?
Lucille! Noi urmăm.
Eu sunt.
Consiliul Europei v-a propus să finalizați compoziția lui Patrice de Courcy.
Am acceptat. Am început să lucrez la partitură.
Încerc să-l înțeleg pe Patrice. Nu e simplu.
Puteți să ne spuneți câteva cuvinte despre acestă partitură
care a fost prezentată în premieră?
Este prima parte a unui concert pe care l-a compus Patrice
la comanda Consiliului Europei.
Concertul va fi interpretat doar o singură dată
de 12 orchestre simfonice în 12 orașe ale Uniunii Europene.
Patrice a fost un om foarte închis.
Nimeni nu-l înțelegea, cu excepția lui Julie, soția sa.
Am încercat să o conving să participe în această emisiune,
dar vă mărturisesc că a refuzat.
Înțeleg că aceste documente sunt din arhiva dvs.
Nu, nu sunt din arhivă. Nu se putea prevedea.
Sunt fotografii și documente pe care le-am găsit în biroul lui de la Conservator.
Soția sa nu le-a dorit.
Nu sunt sigur dacă ar trebui să le arăt.
A fost un om mare.
Cu siguranță, unul din cei mai emineți compozitori ai vremii.
Cred că oameni ca el aparțin umanității.
Vin în cinci minute.
Oare unde am pus-o?
E o carte de vizită verde-deschis.
V-ați uitat la televizor astăzi?
Nu, deloc.
Uite-o!
Sunt numerele ei de telefon de acasă și de la serviciu.
De ce aveți nevoie de acest număr?
Azi la televizor,
a arătat partiturile pe care eu le-am luat de la dvs.
Da.
După accident, când nu se știa nimic sigur, am făcut o copie.
Când ați venit să luați partitura, am știut că o veți distruge.
Am păstrat copia și am trimis-o la Strasbourg.
De ce-ați făcut asta?
Muzica aceea e atât de frumoasă! Nu poți distruge astfel de lucruri.
Olivier! Olivier!
Iertați-mă.
Nu-i nimic.
- Am aflat că terminați concertul lui Patrice. - M-am gândit că aș putea încerca.
Dar nu puteți face asta, nu aveți dreptul.
N-ar fi același lucru, înțelegeți?
Am acceptat să încerc, doar. Nu știu dacă-l voi putea termina.
Să vă spun de ce.
E o modalitate. Așa mi-am spus.
Ca să vă fac să plângeți, să vă fac să fugiți.
E singura cale de a vă face să spuneți: vreau sau nu vreau.
Dar nu-i drept!
Nu mi-ați dat de ales.
Nu... Nu aveați dreptul.
Vreți să vedeți ce-am făcut?
Nu sunt sigur dacă am înțeles.
Dacă aș putea să vă cânt...
Știți cumva ce trebuia să cânte corul în acest concert?
- Nu. - Credeam că Patrice v-a spus.
- Nu... - În greacă, binențeles că ritmul e altfel.
...îngerii...
Cine era fata aia?
Care fată?
Din fotografiile prezentate în emisiune. Cea care era cu Patrice.
Nu știați?
Spuneți-mi doar atât, era prietena lui?
Da.
De cât timp?
De mai mulți ani.
- Unde locuiește? - Lângă Montparnasse.
Se întâlneau des la Palatul Justiției. E avocat.
De fapt, stagiară la un avocat.
Ce vreți să faceți?
S-o întâlnesc.
Nu-i posibil. E incredibil. Nu e foarte grav. Ceea ce e important...
Scuzați-mă...
Unde e egalitatea?
Numai din cauză că nu mă exprim în franceză, curtea nu vrea să-mi asculte argumentele?
- Scuzați-mă! - Da?
Da?
Ați fost prietena soțului meu?
Da.
N-am știut. Tocmai am aflat.
Păcat.
Acum îl veți detesta, și-o să mă detestați și pe mine.
Nu știu.
Cu siguranță.
Copilul e al lui?
Da.
Dar el nu știa.
Mi-am dat seama abia după accident.
Niciodată nu mi-am dorit un copil, dar s-a întâmplat.
Iar acum vreau să-l păstrez.
Aveți o țigară?
N-ar trebui.
Vreți să știți când și unde s-a culcat cu mine? Cum s-a întâmplat?
Nu.
- Vreți să știți dacă mă iubea. - Da, e întrebarea pe care voiam să ți-o pun.
Dar acum, nu sunt mâhnită, știu că vă iubea.
Da.
Mă iubea.
Julie.
Mă veți detesta?
Intrați vă rog.
S-a întâmplat ceva?
Ați întâlnit-o?
Cândva ați venit să-mi dați dosarul cu hârtiile lui Patrice.
- Nu le voiați. - Nu le-am vrut, dar dacă le-aș fi luat...
- Fotografiile erau în dosar? - Da.
Dacă le-aș fi luat, aș fi știut în acest moment.
Iar dacă aș fi ars hârtiile alea, n-aș fi știut niciodată.
Cu siguranță.
Poate că e mai bine așa.
Îmi arătați ceva din ce-ați compus?
- Acestea sunt viorile? - Alto.
Și acum...
Așteptați, așteptați. Mai ușor, fără percuții.
Scoatem trompetele.
Piano. Piano.
- În locul pianului... - Un flaut?
Un flaut. Reluăm de aici.
Asta e tot, deocamdată.
Și finalul?
Nu știu.
Era o hârtie.
E contrapunctul care revine în final.
Mi-a spus că e un memento.
Încercați să vedeți dacă puteți să-l introduceți.
- Van den Budenmayer? - Da.
Dorea să-l evoce în finalul concertului. Știți cât de mult îi plăcea.
Scuzați-mă, mai țineți legătura cu avocatul nostru?
Ocazional.
- Știți cumva dacă a vândut casa? - Nu știu.
Nu cred. Ar fi telefonat.
- Spuneți-i să n-o vândă. - Bine.
Dacă o să vă descurcați cu toate astea, o să-mi arătați?
O să vă arăt.
- Era o saltea înăuntru. - Da?
Nu mai este. Domnul Olivier a cumpărat-o.
- M-am gândit că nu vă mai trebuie. - Nu-i nimic.
Bună ziua.
Bună ziua...
Ați mai fost aici?
Nu... Niciodată.
Sus sunt dormitoarele și biroul. Am să vi le arăt într-o clipă.
Aici... e bucătăria. Întotdeauna a fost așa.
O să fie băiat sau fată?
Băiat.
Știți și cum o să-l cheme?
Da.
M-am gândit...
că ar trebui să aibă numele și casa lui.
Aici.
- Mai aveți nevoie de mine? - Nu, poți să pleci. Mulțumesc.
- Am știut. - Ce?
Patrice mi-a vorbit mult despre dumneavoastră.
Serios?
- De exemplu? - Că sunteți bună.
Că sunteți bună și generoasă.
Că așa vă doriți să fiți.
Și că oamenii se pot baza pe dumneavoastră.
Chiar și eu.
Iertați-mă.
Flaut solo
- Da? - Eu sunt. Am terminat.
Veniți s-o luați mâine dimineață. Sau acum, dacă aveți curaj.
Nu, nu m-am culcat. Dar n-am să iau această partitură.
Poftim?
N-am s-o iau.
M-am gândit toată săptămâna. Muzica asta...
...ar putea fi a mea. Puțin cam greoaie și stângace, poate...
...dar muzica mea.
Sau a dumneavoastră, dar atunci toată lumea va trebui să afle.
Mai sunteți acolo?
Da, sunt aici.
Aveți dreptate.
- Alo? - Tot eu sunt.
Voiam să vă întreb...
- Chiar ați dormit pe saltea, sau...? - Da.
- Nu mi-ați spus nimic. - Nu, nu v-am spus nimic.
Încă mă mai iubiți?
Vă iubesc.
- Sunteți singur? - Bineînțeles că sunt singur.
Vin.
Ați urmărit filmul : TREI CULORI - ALBASTRU
Traducerea și adaptarea : Mihai-Liviu Deldegan